FÓRUM

KOLOZSVÁRI GRANDPIERRE EMIL
Szertartás egy halott isten tiszteletére,
avagy a Herder-vita elhantolása
Furcsa nacionalizmus
Az indítottam vitát — lám, megint egy kiveszőben levő tömör szerkezet (rendszeresen az utóbbi időkben csak Béka László használta), szóval az indítottam vitát Ilyés Gyula folytatta. Valahányszor igaz magyar ügyben kell nyilatkozni vagy tenni, őrá mindenkor számítani lehet. Ezúttal is ő szólt hozzá elsőül a vitához, amelynek célja, mint írja: „Anyanyelvünk oktatásának szükséges reformját sürgeti, diákjaink és tanáraink anyanyelvi kiképzésének legalább hajdani szintjét. Ez, ha rögtön megvalósul is, hosszú folyainat. De elkerülhetetlen, mutatkozzék eredmény bár csak évtizedek múlva. Itt azonban már árvízszerű partszakadásról van szó; holnapi katasztrófa elkerüléséről."
„Az egyik baljós fertőzet tehát az, amely anyanyelvünk belső szerekezetét támadja, a (röviden szólva) grammatikai, stilisztikai részt. Nyelvünknek azt a belső rendjét, amely egyben fejlődési törvényt is őriz. A változóban olyan változatlannak tetsző sajátosságot, amelyet helyes magyarságnak szokás nevezni."
A másik veszedelem a rossz ejtés, egyfelől az éneklés, másfelől a lekváros, ragacsos, kásás beszéd.
„Azt ajánlotta (mármint én ajánlottam), hogy sebeink mutogatása és sirám-kiáltványaink helyett. foglaljuk pontokba a nyelvvédelem legfontosabb kívánatinait, valamiféle küldöttségbe összeállván tegyük le azt az illetékes miniszterhelyettes asztalára, tanácsot kérendőn, milyen még illetékesebb fórumon vagy fórumokon kellene megjelennünk már nem kérelem, hanem sürgető igény teljesítése végett. Első mondatától fogva bólintottam, helyeseltem, majd bővítettem Grandpierre gondolatát."
Ez lett volna a legszerencsésebb, társadalmi rendünknek leginkább megfelelő forma. Ez a próbálkozás elbukott a közönyön. Urbánusok és népiesek összehangolt közönyén.
Vita lett az ügyből. Olyan vita, mint a többi: szertartás egy halott isten tiszteletére.
Tanulmánya végén Illyés még azt is kijelentette, hogy az én fejtegetéseitn „fonalán ritka érdekességű vita kínálkozik".
Jóslata, sajnos, nem vált valóra.
Benkő Loránd és Károly Sándor tanulmányaival szakszerűen folytatódott a vita, majd eltért a tárgytól, Tolnai Gábor, Képes Géza tanulmányaiban visszatért, majd szép csöndesen ellaposodott.
A két nyelvész gondolatai közül egyelőre hadd emeljem ki azokat, amelyekben mind a hárman egy véleményen vagyunk: nevezetesen abban, hogy a mai nyelvművelői gyakorlat nem pótolja az anyanyelvi oktatást, beavatkozása „tüneti kezelés"; abban, hogy egyformán elítéljük a szakmai arisztokratizmust, ami egyenlő a nyelvi antidemokratizmussal. Végül egyetértünk a népnyelv fontosságának megítélésében. Benkő Loránd szerint „anyanyelviségünk... szüntelenül tápláló fő forrása a népnyelv". Károly Sándor."