A boldogságtól ordítani tudnék!

Végre! Hurrá és heuréka! KEDVEZMÉNYEZETT LETTEM! Húzzam ki magam, ha még van hozzá erőm ebben a zűrös és erősen szeles világban, cirka  ötven évet vártam rá, igenis húzzam ki magam, és legyek büszke. Nem AKÁRKI kedvezményezettje lettem! Hogy a be nem avatottak is tudják, miért lelkendezem, ehun ni a bizonyíték: a Magyar Közlönyben  “a dokumentumvásárlási hozzájárulásról” szóló rendelet. Vonatkozik rám, mint “közalkalmazotti jogviszonyban álló, teljes munkaidőben és szakmai munkakörben foglalkoztatott” dolgozóra. Tehát, hogy világos legyen: rám, mint (köz)könyvtárosra, aztán a (köz)művelőkre, a (köz)levéltárosokra, a (köz)múzeológusokra. Na, nem egészen úgy, mint a pedagógusokra, akik számomra valamilyen rejtélyes okból kifolyólag már sokkal korábban váltak kedvezményezetteké, méghozzá úgy, hogy akkor és azt vesznek /értsd: dokumentumot, könyvet, CD-ét, miegymást /, amikor tudnak és akarnak; aztán a vásárlás végeztével benyújtják a számlát és visszakapják a pénzüket.
Á, mi sokkal-sokkal kedvezményezettebbek vagyunk! Atyaian gondoskodnak rólunk, tudják, hogy nehéz /ideológiai/ gyerekkorunk volt; gyöngék vagyunk és esetlenek magán ügyeinkben; örökké lótunk-futunk, megszállottan közkönyvtárkodunk, közművelünk, stb.; nincs nekünk időnk holmi dokumentumvásárlásra. Így aztán nem is kapunk pénzt effektíve és valóságosan /utólag sem/ a kezünkbe; még egy rossz pillanatunkban kísértésbe esnénk és félretéve a sürgős közmunkát, nemcsak álldogálnánk sóváran a könyvesboltok kirakatai előtt, hanem még be is merészkednénk (!), s /örökös időhiányunk miatt / át –és meggondolatlan vásárlásokba bonyolódnánk. Például  megvennénk főiskolás gyerekünknek a régóta áhított és szükséges,  merthogy vesztére és elég könnyelműen azt  a nyelvet tanulja, angol értelmező szótárt. Micsoda felesleges pénzpocsékolás, hiszen mi nem is tudunk angolul, vagy hagynánk ránk sózni az új kiadású Magyarok Krónikáját; azt meg nem tudnánk hazacepelni! 
Bizony, bizony, gondosan megóvnak minket ekkora baklövésektől, nemhogy pénzt, még pénzes utalványt sem adnak a kezünkbe. A hónap végén potom áron elkótavetyélnénk egy kultúrára éhes, fáraó-gazdag, tehát zsugori vállalkozónak! A kapott pénzt képesek lennénk akciós rántott húsra valóra meg krumplira költeni; a közülünk abszolút elvetemült könnyelműek és nem földön járók még arról is álmodoznának, hogy lecserélnék a kínai piacon vett agyonmosott, ócska bugyit vagy gatyát egy belvárosi elegáns butikban beszerzendő finom, kényelmes fehérneműre!  
Hát nem! Ekkora csalódásokat nem élhetünk át, ezért utalvány-keretet kapunk. meghatározott 8226 Ft értékben, ami a 2000. évi hozzájárulás közterhekkel csökkentett összege. Az adományozó az utalvány-keret tartalmi feltöltésével megbízza a lebonyolítót, hogy állítsa össze és juttassa el ajánlati listáját a kedvezményezetteknek; akiknek – ebben az évben – nincs más dolguk, mint bólintani egyet mélységes egyetértéssel és megrendelni a könyvcsomagot. Az már csak egy pici, egészen jelentéktelen, elhanyagolható dolog, hogy a megrendelendő könyvek értéke 8075 Ft, pedig a postaköltséget a lebonyolító vállalja. Na, de mindegy, matematikából és a nyomtatott szövegek helyes értelmezéséből – közmunkásként, köztudottan – sose voltam jó, ezért is kell fejlődnöm. 
Mert miket is ajánlanak nekem megvételre és olvasásra? Itt van mindjárt az Első Ajánlati Listából a “Titkok könyve”. Nyilván, nem véletlenül, hogy végre megértsem, ki, mikor, hogyan és miért mozgatja világunkban a dolgokat. Aztán a ”Teremtő álom” ; nyughatatlan, kialvatlan lényünknek igazi felüdülés, nem is beszélve a  “Személyiséglélektani kalauz” 9. (!) kiadásáról, mert az első nyolcról még harangozni se hallottam. Utóbbiból meg a “Ki volt Mindszenty?” címűből 2-2 példány is kell, hogy egyikre könyökölve a másikat olvassam, vagy ha így nem tetszik, akkor a másikra könyökölve az egyiket olvassam. És még választhatom” A gonosz avagy A Szabadság drámáját”, nyilvánvaló ismeret-hiányaim miatt Árpád-házi Szent Margit legrégibb legendáját és szentté avatási perét, az Újszövetséget ( fel sem tételezik rólam, hogy ezt már megvettem); valamint  “ A magyar Jézus és Izrael “elveszett” törzseit, a  “Belülről izzó tűz” címűt, és “A békéhez vezető út. Buddha élete és tanítása “ című könyv 1 (!) kötetét.- A többit már nem, mert még összezavarná a fejem, megfeküdné a gyomrom, aztán  megint mehetnék tüntetni a Parlament elé, mert nem tudom kifizetni a gyomorfájásomra felírt gyógyszert. Utoljára az “Értelmiségi önreflexiók”-at olvashatom, hogy tanuljam meg már végre, hogy hol a helyem, az értelmiségen belül vagy kívül? 
Nem is értem azt a szikrázó szemű kolléganőt, aki azt mondja, hogy az  adományozónak egyrészt nincs pénze; másrészt fogalma sincs arról, hogy hány darab embert is érint ez a rendelet; de nem akar úgy járni, mint az egészségügyiek, így aztán összebeszélve a lebonyolítóval, ravaszul kitervelte ezt az egész ajánlati listával dúsított utalvány-keret dolgot. Tuti biztos abban, hogy az önérzetesebbje nem rendel belőle, ebből kifolyólag akármennyi kevéske pénz is elég ahhoz, hogy a lebonyolító gondjain segítsen. 
Azt mondja, mindenki jól jár majd, kivéve engem, a kedvezményezettet.
Nem értem. És azt a kolléganőt sem, aki azt mondja, hogy ő, lesz, ami lesz, megrendeli, de utána az egészet feladja a hozzájárulást biztosító intézmény vezetőjének, a saját postaköltségén, még ha nem is eszik két nap főtt ételt.
Csak csóválom a fejem, megalázásról, felháborodásról beszélnek, nem értem, nem értem!
Ideje már nekikezdeni az ajánlati listának. Mire végigrágom magam rajta, nyugodt leszek és bölcs, minden titkok tudója; ennek ellenére kíváncsi, derűs és nyitott, nyitott, nyitott: Ide nekem a Második Ajánlati Listát is!

Székesfehérvár, 2000.október 10.

		
	(Tóthné) Szemes Erzsébet